PATRIKAS, 1,5 METŲ AMŽIAUS
Pagal Michaelio Drukerio pjesę
Sveiki!
– Aš Janas. – Göranas Skoogh'as.
Labas! Aš Lennartas Ljungas, asociacijos pirmininkas.
Čia mano žmona, Luiza.
Mes gyvenam 25-ame.
Gal ko nors išgerti? – Monika, gal galėtum?..
– Sveiki atvykę. – Sveiki! Prašau! – Monika, mano žmona. – Tikiuosi, jums čia patiks.
– O kur tavoji moteris? Ar tavo žmona neateis?
Ateis... Bet...
Štai jis ateina. Čia Svenas, mano vyras.
– Sveiki, aš Svenas. – Sveikas atvykęs į kvartalą.
Aš Urbanas Adleris. Aš esu Kaimynystės stebėtojų atstovas
– Ar žinai ką nors apie mus? – Nelabai...
Na, mes visi siekiame apsisaugoti nuo įsilaužimų ir vandalizmo...
– Skamba neblogai. – Aha. Ar norėtum plakatų?
– Atsiprašau... Mes tikėjomės šeimos su vaikais. – Teisingai. Svenas turi dukterį. Ji gyvena su mama.
Jai beveik 16-a. Tikimės, kad ji dabar su mumis praleis daugiau laiko.
Kai toks amžius, niekad nežinai.
– Ir... mes norime įsivaikinti. – Šitkaip?
Mus ką tik patvirtino socialinė tarnyba, tai dabar laukiame vaiko.
Bet... tai labai nuostabu!
Jau greitai bus mūsų eilė... Aš vis dar negaliu patikėti.
O aš negaliu patikėti, kad vėl tą darom. Pirmąkart man labai nepatiko.
– Aš gi juokauju! – Tikiuosi, kad taip!
– Maniau, kad jau išmečiau tą šlamštą. – Bet čia juk Lindbergo!
– Stigo Lindbergo! – Vis tiek jos šlykščios.
Mes susitarėm atsikratyti nereikalingų daiktų.
Baik!
Sveikos.
– Malonu tave matyti. – Atsiknisk!
– Isabele! Mes atėjom pamatyti tėčio namo. – Jau galim išeiti?
Labas...
Neblogai. Esi kietai apsirengus.
– Šitos durys veda laukan? – Aha, į sodą.
– Didelis sodas. – Viešpatėliau, jums tikrai reikia sodininko.
Džiaugiuosi, kad atėjai.
Tikiuosi, kad čia praleisi daugiau laiko, kai atvyks kūdikis.
– Argi nesidžiaugi? – Tai bjauru!
– Iš pradžių galvojom apie pušieną... – Turiu pasakyti, kad esu nustebinta.
Jau nesitikėjau, kad darkart bandysite namus ir šeimą.
Ar aprodei jai vaiko kambarį?
Dar būtinai ištapetuosim.
Pastelinėm spalvom. Gal geltona ar turkio.
– Ten pastatysim... kampą. – Minkštą kampą.
Ten stovės lovelė, fotelis, arkliukas...
Mobili lova.
Muzikinė dėžutė.
Ir „baby watch“, kad galėtumėm prižiūrėti kūdikį kiaurą parą.
Va! Matau tave.
Bet iš tiesų nieko daugiau nereikia, tik meilės.
– Paleisk! – Galite palaukti čia.
Mes išsiuntėme savo pritarimą organizacijai,
bet aš norėčiau jums papasakoti apie dabartines aplinkybes.
Deja, nėra šalių, norinčių suteikti vaiką.
– Ką jūs sakote? – Mus juk patvirtino.
Dabar nėra šalių, kurios leistų įsivaikinti homoseksualams.
Aš dėl šito nieko negaliu padaryti.
Bet... jei nėra vaikų iš užsienio, gal yra iš Švedijos?
Švedų vaikai juk irgi geri vaikai.
Turiu omeny, nesvarbu, ar vaikas iš Švedijos ar Danijos.
Na, gal ne iš Danijos, bet...
Pažiūrėsiu, ką galima padaryti, bet daug tikėtis neverta.
Tik pažiūrėk!
Ką žmonės galvos apie mus, jei mes net savo sodu nesugebam pasirūpinti?
Ate, tėti!
– Labas... pavėžinti? – Nereikia, netoli.
Kaip jautiesi?
Nerviniesi?
Aha... Ne, nelabai.
– Viskas bus gerai. – Žinau.
– Daktare, tikiuosi, kad jums patiks čia dirbti. – Ačiū.
– Ar čia jūsų pirma darbo vieta? – Taip, tikrai.
Kaip gera vėl turėti daktarą vietoje.
– Jau seniai čia nebuvo daktaro. – Čia buvusio daktaro vardas,
Svinhufvudas („Kiauliagalvis“)? – Vardas jam tiko.
Kaip suprantu, darbo vieta buvo laisva nemažai laiko.
O čia yra seselė Irja, mūsų rajono slaugė.
Jai tikrai praverstų daugiau pagalbos.
Taip?
Ačiū.
Jūsų pirmasis pacientas ateina 9:15.
Viskas atrodo gerai.
Ką, jokio triukšmo?
– Nieko neįprasto? – Visiškai nieko.
Klausykite...
Aš turiu dažnai... eiti...
Naktį ir darbe...
Turiu išeiti iš susirinkimų ir bėgti į tualetą. Aš...
Taip gali būti dėl keleto priežasčių, bet patikrinsiu prostatą.
– Arba galit palikti kraujo testą išeidamas. – Ačiū.
– Pagalvojau... gal mums reikėtų šuns? – Šuns?
Turiu omeny... mes turim Isabelę, o tau patinka šunys.
Aišku, kad mes turėsim ir vaiką, bet galim turėti ir šunį.
– Sveiki! – Sveiki...
– Viskas gerai? – Taip, taip...
– Tik pasakyk, jei reikės kokios pagalbos. – Ačiū, mums nereikia.
– Atsiprašau, jūsų pašto dėžutė... – Oj, taip... Atsiprašau.
Ačiū.
Svenai!
Mums skyrė vaiką... Mūsų ir tik mūsų vaiką!
– „Patrikas, vienas kablelis penki metų amžiaus...“ – Gi sakoma „pusantrų“!
„Patrikas, pusantrų metų amžiaus, ieško naujos šeimos.“
„Jis yra iš sunkios aplinkos, jam reikia meilės ir stabilumo.“
„Jei sutiksite, jis gali būti su jumis jau mėnesio gale.“
Ačiū.
Dabar mums reiks išlikti susikaupusiems.
Neturėsim kada šiąnakt miegoti.
– Tas pats galioja ir tau, „tėti“. – Sveikinu!
– Ar viskas gerai? – Taip. Super.
Iki pasimatymo.
Šitie buvo Isabelės.
Pamaniau, kad rožinė spalva jūsų nesutrikdys?
Kaip Isabelė?
Ji pripras. Kaip aš įpratau.
Gal, kai turės brolį, jai bus lengviau.
Aha... Galbūt.
– Kada jis atvyks? – Šįvakar. Arba rytoj...
Jie negalėjo pasakyti tiksliai.
Jei užsuksi sekmadienį, galėsi jį pamatyti.
Kodėl gi ne?
Kaip šiaip sekasi?
Pats žinai: sportavimas, nerūkymas, negėrimas...
– Tu juk man nebe žmona. – Ne. Ačiū dievui!
Man reikia į miestą, po to spėti į autobusą.
Galiu pavežti, jei nori.
Gerai. Aišku.
Aha... Labai ačiū!
– Tu naujas, ar ne? – Ką?
Man pasirodė, kad tave jau mačiau, bet rodos, kad tu naujas?
Gal nori kavos?
Dirbi naujoj apylinkėj, ar čia vasaros darbas?
Prisėsk.
Galėčiau prisiekti, kad tave jau esu matęs...
– Koks tavo vardas? – Patrikas.
– Tikrai? Jo irgi toks vardas. – Kieno?
Patriko. Mūsų sūnaus.
– Kiek jam metų? – Pusantrų.
Tikiuosi, kad nesugalvojot mūsų apgyvendint vienam kambary.
– Apgyvendint vienam kambary? – Juk žinojot, kad aš atvažiuoju, ar ne?
– Socialinė tarnyba juk turėjo paskambinti. – Socialinė tarnyba?
Taip.
Palauk truputį...
Ar socialinė tarnyba jau skambino?
Geriau jau jie būtų paskambinę, nes kitaip...
Maniau, kad jis laiškanešys, bet jis sako, kad jį atsiuntė tarnyba.
Jo vardas Patrikas.
Čia turi būti kažkokia klaida.
– Jie mums atsiuntė ne tą Patriką. – Ne tą Patriką? Labai keista.
– Kur mūsų Patrikas? – Jis gali būti bet kur.
– Penktadieniais jie užsidaro 4-ą. – Dabar be dešimt keturios.
Griebk bernioką ir važiuojam.
Ar jūs broliai?
– Ar atrodom kaip broliai? – Iš kur man žinot?
Jūs gyvenat kartu, tai galit būti netikri broliai.
Netikri broliai?
Svenas – mano vyras.
– Jūs pora? – Mes susituokę.
– Aš jau negyvensiu su pyderais! – Nagi, išsiaiškinkim.
Čia kažkas turi būti sumaišyta.
Negaliu pažiūrėti... Turėsite grįžti antradienį.
– Mes nedirbame šį pirmadienį. – Čia gi jūs pridirbot. Po velnių!
Žiūrėk, man nepatinka taip, bet...
– Paleisk pelę! – Ne!
– Čia slapta informacija! – Pasitrauk!
Ate.
Patrikas Erikssonas, 15 metų amžiaus. Mama: mirusi.
Tėvas: nežinomas. Patrikas įvykdė šiuos nusikaltimus:
Vagystė, slaptas peilio nešiojimasis, užpuolimas sunkinančiomis aplinkybėmis...
Kažin, kaip laikosi mūsų Patrikas.
Turiu omeny, į kokius namus jis nuvažiavo?
Jie irgi turėtų būti nustebę.
Pyderai! Pyderai!
Pyderas!
Mes dar nieko iš jų neišgirdom.
Atrodo, kad čia turėsi pernakvoti.
Nelįsk prie manęs, suknistas pydere!
Einu atnešiu čiužinį.
– Vargšas kūdikis. Gyvens su pedefilais. – Tu nežinai, ką tas žodis reiškia.
Žinau. Jie daro viską, ką sugalvoja, su keturiolikmečiais.
Pažįstu tokį, kai sutinku.
– Svenai, jis gi tik vaikas. – Vaikas, taip. Su peiliu.
Mes turėsim miegoti paeiliui. Pažadinsiu tave po keturių valandų.
Ei tu!
Atleiskit, bet šitas jaunuolis sako, kad jis gyvena pas jus.
Tiesa?
Mums reikia pagalvoti apie savo pačių saugumą. – Tylėk!
Policija turės jį pasilaikyti, kol mes surasim savo Patriką.
– Mes už jį neatsakingi. – Jis gi nusikaltėlis!
Tai ar nieko nedarysit?
Stop. Turiu jūsų paprašyti laikytis saugumo zonos.
Jis gali atrodyti nekaltai, bet jis padarė sunkius nusikaltimus...
Nusikaltimus su peiliais!
Klausykit, mes...
– Sveiki. Koks jūsų vardas? – Berntas.
Taigi, Berntai, dar jūs manote, kad mes turim pasiimt potencialų žudiką...
– ... kadangi soc. tarnyba prisidirbo? – Aptarkite tai su soc. tarnyba.
Po velniais...
Jei mane išprievartaus, tai bus tavo kaltė!
Šūdas!
Bauda už stovėjimą! Paskutinis šūdas!
– Nagi, viskas bus gerai. – Pedefilas!
– „Pedofilas“. – Ką?
Tas žodis yra „pedofilas“.
Nori valgyti?
Tu nevalgei jau 24-ias valandas, gal nori dešrainio?
Tau patinka dešrainiai?
Atsiprašau...
Atleiskit. Klaisykit, mano vyras, Svenas...
Mes čia buvom, ar prisimenat?
Ar jį matėt?
Mes jį uždarėm.
Smurtas prieš pareigūną.
„Smurtas prieš pareigūną“... Aš jį paduosiu į teismą!
Ir viskas per tą nusikaltėlį!
Visas šitas šūdas – jo kaltė! Didžiulė bauda už pastatymą!
– Kur tu eini? – Aš galiu pasirūpint savim. Ate, seniai!
– Mes už jį neatsakingi! – Mes taip darom dėl mūsų Patriko.
Einam.
– Ar turit rūkyti? – Ne.
– Iš šito nieko nesigaus. – Iš ko?
Vaiko...
Kaip jam jus vadinti, tėtuku ir pisiuku?
– Ar neturi giminių? – Ne, jie visi mirę.
Visi iki vieno?
Žinai, ką mano teta pasakė, kai jos paklausė, ar galiu likti vasarai?
„Jei jis pasirodys, aš ant jo užsiundysiu savo šunį.“
Taigi aš nieko neturiu.
– Pyderai! – Prakeikti vaikiščiai...
Kaimynų vaikai mus mėgsta erzinti.
– Pyderai! – Pyderai, pyderai...
– Užsičiaupk tu, pydere! – Kaip tu mane pavadinai?
Eik po velnių, pydere!
– Bėkim! – Nelaimingi vaikiščiai!
Aš jus užmušiu!
– Ką jiems padarei? – Paerzinau juos atgal.
Mes gi čia gyvenam, turėsim bendrauti su jų tėvais.
– Niekas nevadins manęs pyderu! – Gerai...
– Bet tai nepateisina smurto. – Kas prakalbo. Prakeiktas senis.
Ten buvo visai kas kita. Didelė bauda. 700 kronų!
Tikiuosi, kad atsiprašysi. Girdi mane?
Sveiki. Užeikit...
– Kur tavo... draugas? – O...
– Ar negavot kvietimo? – Aš čia iš tikrųjų atėjau atsiprašyti...
O, taip... Maniau, kad jūs...
Na...
Turbūt pasimetė.
Nieko tokio.
– Kurgi... – Ar tu irgi alkoholikas?
Kas tu manai, kad esi?
Pranešiu apie tave policijai...
Pirmyn.
Jei manai, kad tai ką nors pakeis.
– Ar neturėtum eiti miegoti? – Kad mane galėtum išprievartauti?
– O gal tu negali užmigti... – Tik pabandyk, ir pamatysi, ką aš moku.
Kalbi kietai, bet esi taip persigandęs, kad net negali užmigti.
Žinai, aš kartą spyriau vienam pyderui į snukį.
Jis gulėjo ant žemės kruvinas...
O aš lūžau iš juoko.
– Jis grasino, kad mane nužudys. – Perdedi.
Aš žinau, ką tokie gali padaryti. Mačiau.
Mes turim jį paslėpti nuo visų, kol...
– Kelintadienis šiandien? – Sekmadienis.
Po velnių, šiandien ateina Eva and Isabelė.
Sveiki.
Čia Patrikui. Perduokit jam antradienį, kai jis atvyks čia.
– Kodėl atvykimą atidėjo? – Nežinom...
Atleiskit... Labas.
Aš norėjau atsiprašyti dėl savo vyro elgesio.
Ačiū...
Jis gali būti labai netaktiškas.
– Kas jis? – Patrikas.
– Jis mums padeda sode. – O, kaip puiku!
Aha, jis labai vikrus.
Jau pabaigei? Labai gerai. Iki pasimatymo!
O! Mums reikėtų pagalbos su mūsų rožėmis.
– Mes, aišku, tau užmokėsim. – Be problemų!
– Moki sodininkauti? – Nesu visiškas idiotas.
Užsiiminėjau sodininkyste namuose, Rönnbo, tai šiek tiek moku.
Bet geriau, kai užmoka.
– Kodėl man nesakei? – Kodėl turėčiau, prakeiktas pydere?
– Gal galėtum man padėti su hortenzijom? – Na, priklauso...
Kiek man sumokėtum?
– 200? – 500.
– 300. – 500.
Netręšk jų dažniau nei kartą savaitėje.
O mėlynoms reikia rūgštesnės žemės.
Jie turėjo džiaugtis, turėdami tave Rönnbo.
Ne visai.
Ten buvo pilna idiotų. Visąlaik suknistai.
Juk turėjo būti kažkas, kas tave palaikytų.
– Bet... – Nenoriu apie tai kalbėti!
Mes naudojom netinkamas trąšas ir joms buvo per daug saulėta.
Patrikas pasisiūlė persodinti jas į geresnę vietą rytoj.
– Ar gali nusiraminti? – Nusiraminti! Su tokiu chuliganu aplink!
Valgykim.
Ei, čia mano vieta... Čia mano vieta!
– Koks skirtumas? – Jėzau!
Koks skirtumas! Mes dar ir lėkštėm galėtumėm susikeisti.
Tu imk mano, o aš paimsiu jo. Argi ne puiku?
– Kur eini? – Į darbą.
– Dabar? – Turiu reikalų.
– Ar nenori pirma pavalgyti? – Pavalgyti? Aš čia net negaliu įkvėpti!
Kokie lūzeriai!
– Užsičiaupk, pydere! – Ką? Tuoj pasigailėsi, kad pasakei!
Po velnių...
Ateik ir padėk. Nagi!
Man nereikia pagalbos!
Paleisk...
Atsiprašau... Pavėlavau į autobusą.
Prašom.
Ačiū.
Patrikai?
Einu pabėgioti. Nori prisijungti?
Nupirkau juos Svenui, bet jis niekada jų nenešiojo.
Pamiršk.
Mes einam nupirkti sodo įrankių.
Į ką, po velnių, spoksai? Prakeiktas idiotas.
Šiek tiek grietinėlės...
Prašom, brangusis.
O, ar užkandis tėčiui? Prašau.
– Ar aš panašus į tėtį? – Iš kur man žinot?
Kaip atrodė tavo tėtis?
– Arba tavo mama? – Kaip pervaryta sena kekšė.
Tokia ji buvo. Mano tėvas irgi negalėjo būti geresnis.
O gal jis jai sumokėjo, kad galėtų pavaryti, nežinau.
Pamaniau, kad būsi ištroškęs.
Rytoj susitiksi su savo globėjais.
– Na, kad tik būtų nepanašūs į jus... – Esu tikras, kad ne.
Jūsų vaikas nebus panašus į mane irgi.
Jums gerai.
Tu gali palaukti čia.
– Göranas Skoogh'as... – Prašom sėstis.
Tai liečia Patriką Erikssoną.
Atrodo, kad įvaikinimo procedūra yra problematiška,
bet problemas turėtumėm išspręsti.
Ar atpažįstate?
Atsiprašau, bet į pradinį prašymą įsivėlė rašybos klaida.
Mūsų Patrikas yra pusantrų metų, o ne paauglys.
Berniukas, atėjęs pas mus, turėjo...
Šitas vaikas, apie kurį kalba prašymas, vaikas, kurį jūs sutikote priimti,
yra vienintelis galimas vaikas, ir jam yra 15 metų.
„Skoogh'ų šeima yra atleidžiama
nuo sutarties, apibrėžiančios Patriko Erikssono gyvenamąją vietą.“
„Patrikas Erikssonas grąžinamas į Rönnbo vaikų namus. Įsigalioja nedelsiant.“
Patrikai!
Palauk!
Patrikai!
Aš nesutiksiu!
Aš ten negrįšiu!
Geriau jau mirsiu...